La premsa veïnal de Girona

Un model de comunicació
i periodisme popular
des dels barris (1977-2021)

Sisena Beca dels Premis Rahola,
2019-2020

Eloi Camps Durban

Edita:

Ajuntament de Girona. Servei de Gestió Documental,
Arxius i Publicacions (SGDAP)

Hi col·laboren:

Diputació de Girona

Universitat de Girona. Facultat de Lletres

Col·legi de Periodistes de Catalunya. Demarcació de Girona

Text:

Eloi Camps Durban

Correcció:

Anna Bayó Sànchez

Traducció:

Idiomatic Language Services, SL

Disseny i maquetació:

Estudi de Comunicació Intus, SL

Impressió:

Grafo, SA

ISBN: 978-84-8496-301-1

DL: DL Gi 557-2022 

Índex

1. Introducció

2. Situant el model de la premsa veïnal

2. 1. Premsa local i comarcal: un model genuí de periodisme popular

2. 2. Mitjans de comunicació ciutadans: prendre la paraula

2. 3. El moviment veïnal a Catalunya

2. 4. La premsa veïnal a Catalunya

3. Apunts d’història de
la Girona contemporània

3. 1. La transformació urbanística

3. 2. La mobilització social

3. 3. El moviment veïnal

3. 4. La premsa

4. Les revistes veïnals de Girona

5. Característiques de
la premsa veïnal gironina

5. 1. Orígens i distribució geogràfica i cronològica

5. 1. 1. El sorgiment de la premsa veïnal

5. 1. 2. Cronologia

5. 1. 3. Distribució geogràfica

5. 2. Funcions

5. 2. 1. Informació

5. 2. 2. Participació

5. 2. 3. Foment de la identitat del barri

5. 2. 4. Reivindicació

5. 2. 5. Retiment de comptes i difusió de les activitats de les AV

5. 3. Continguts

5. 3. 1. Formats

5. 3. 2. Temes

5. 3. 3. Llengua

5. 4. Funcionament intern

5. 4. 1. Organització

5. 4. 2. Finançament

5. 4. 3. Impressió, tiratges i distribució

6. Conclusions

Referències

1. Introducció

Girona disposa d’una tradició de premsa local llarga i rica, així com de nombroses investigacions al voltant dels seus periòdics. Tanmateix, encara resten algunes llacunes per omplir en la història de la premsa gironina. El propòsit d’aquest llibre és contextualitzar, descriure i analitzar la premsa veïnal de la ciutat, un objecte d’estudi inèdit fins ara. La recerca ha estat possible gràcies a la beca dels Premis Rahola 2019-2020.

La premsa veïnal es pot considerar el grau zero de la premsa local perquè és la que es fixa en allò més pròxim i quotidià, en les històries que no detecten els radars dels mitjans de comunicació majoritaris. És producte de la implicació voluntària de grups de ciutadans que la tiren endavant, sovint amb una gran modèstia de recursos i importants dosis d’entusiasme, per tal de recollir i difondre la informació més immediata. Els protagonistes de la informació són, alhora, els que l’escriuen i s’ocupen que arribi als lectors, que hi troben un reflex de les seves inquietuds i una porta oberta a expressar-les. A Catalunya, només la premsa veïnal de Barcelona i d’algunes ciutats de l’àrea metropolitana ha estat estudiada amb certa exhaustivitat.

En canvi, l’associacionisme veïnal sí que ha centrat l’atenció de més investigadors, si bé encara roman prou inexplorat en comparació a altres fenòmens socials contemporanis. En el context gironí, la recerca sobre el moviment veïnal es limita a alguns apunts i fragments en obres disperses, a banda de la història oral Girona: 32 veus que fan ciutat, de Cristina Masanés i Cristina Oliver (2011). Així, l’interès de la recerca sobre les revistes veïnals de Girona no només es justifica perquè enriqueix l’estudi de la història de la premsa local, sinó perquè contribueix, encara que sigui modestament, a conèixer com s’han organitzat els veïns de la ciutat. Com afirmava el periodista Josep Maria Huertas Claveria, no es pot escriure la història de cap barri sense tenir en compte les publicacions que s’hi han editat.

El propòsit inicial del llibre es desglossa en tres objectius específics: explicar els trets definitoris i el funcionament intern dels periòdics veïnals, atenent a les qüestions dels continguts, l’organització i el finançament; assenyalar les funcions socials que acompleix aquesta mena de premsa en el panorama comunicatiu gironí, i situar el paper d’aquestes publicacions al si del moviment veïnal al llarg del temps

Els paràmetres per incloure una publicació en l’estudi són els següents: ser impulsades per una associació de veïns o plataforma semblant, o bé comptar amb una important participació d’alguna entitat veïnal o del veïnat del barri; publicar-se des d’un barri o conjunt de barris de Girona i tenir difusió pública —es descarten butlletins exclusivament per a membres de l’associació—; presentar una periodicitat regular, com a mínim d’un número anual, i ser mitjans voluntaristes i sense ànim de lucre. El cens de publicacions de premsa veïnal es basa en l’inventari de premsa gironina que presenta Lluís Costa a Els mitjans de comunicació a Girona (1787-2003), en què es registren quinze publicacions d’associacions de veïns. Pel que fa a les posteriors a 2003, una cerca als webs de les associacions de veïns de Girona dona com a resultat cinc publicacions veïnals més. Aquestes dades es contrasten i es completen amb el catàleg del Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions de l’Ajuntament de Girona (SGDAP), que disposa de setze d’aquests periòdics. La llista final és de vint revistes, que poden consultar-se al capítol quart.

Per a l’obtenció de les dades es fan servir dues eines. La primera, una fitxa hemerogràfica per tal d’extreure i sistematitzar totes les informacions rellevants a través de la lectura de cada revista. Està composta per disset ítems: nom, subtítol, entitat editora, responsable(s) de coordinació, equip, cronologia, periodicitat, format i columnes, nombre habitual de pàgines, zona de difusió, tiratge, preu, tècnica d’impressió, impressor, llengua, lloc de conservació de la col·lecció, seccions i tipus de continguts. El segon instrument de recerca és l’entrevista. S’ha contactat i conversat amb persones vinculades a les associacions de veïns de Girona en els períodes en què se’n van publicar els butlletins per aprofundir en aspectes interns de les revistes. Finalment, per completar i contrastar les informacions, o fins i tot per obtenir-ne de noves, es recorre a la consulta de premsa històrica gironina, disponible en línia al web del SGDAP.

2. Situant el model de la premsa veïnal

2. 1. Premsa local i comarcal: un model genuí de periodisme popular

La premsa comarcal és «la modalitat pròpia de la premsa local a Catalunya»” i constitueix un «fenomen periodístic i cultural ben singular» que no es troba amb les mateixes característiques ni en la mateixa intensitat en altres territoris de l’Estat espanyol ni en molts estats europeus, de manera que és un dels trets distintius del sistema comunicatiu del país (Guillamet, 1983: 25). La relació de proximitat entre el mitjà, aquells que l’elaboren i la comunitat geogràfica, històrica i cultural de què s’informa —una comarca o conjunt de comarques o municipis, una ciutat, una barriada, un poble— fan de la premsa comarcal una expressió directa de la realitat més propera, reflex del dinamisme i del tarannà del territori.

Un altre tret distintiu de la premsa comarcal és que se sosté en la «pràctica no professional del periodisme» (Guillamet, 1983: 231), fet que la converteix en un exponent de periodisme popular. La participació voluntarista de la ciutadania, protagonista principal de les informacions i susceptible creadora de continguts, és una constant històrica d’una premsa en què es barregen la informació local, la dinamització cultural, l’agitació política i la voluntat de diferenciació comarcal, sovint a partir de la recuperació i difusió històrica i folklòrica.

Ja a les darreries del segle XIX era habitual la presència de publicacions locals arreu del Principat. Abans del 1939, les viles i ciutats importants de Catalunya disposaven d’una tradició periodística pròpia, configurada a partir de l’existència sostinguda de publicacions de diversos tipus, que va estroncar-se amb la Guerra Civil i la instauració de la dictadura. Les publicacions de les primeres dècades del franquisme, totalment subordinades als poders locals o a l’Església, distaven molt del caràcter popular i del dinamisme de l’anterior premsa.

A partir de mitjan dècada dels seixanta, diversos canvis socials, polítics i legals van propiciar l’inici de la renovació de la premsa de comarques, que va mantenir un pols amb les autoritats al tram final de la dictadura. Amb la mort de Franco, el sector de publicacions locals registra a Catalunya una gran vitalitat, amb l’aparició contínua tant d’iniciatives populars i voluntaristes com de projectes empresarials i professionals, diversos dels quals van aconseguir consolidar-se i són avui una referència informativa indiscutible. Juntament amb els diaris i revistes de pagament apareix, a cavall dels setanta i els vuitanta, la premsa local gratuïta, en bona part amb continguts publicitaris i una presència secundària de la informació.

A finals del segle XX, la generalització de les tecnologies digitals va suposar reptes per als projectes periodístics locals més modestos, alhora que comportava novetats avantatjoses. L’impacte de la crisi de 2008 va ser important, amb retallades de plantilla i el tancament d’algunes publicacions, però el sector va suportar millor el daltabaix econòmic que altres tipus de mitjans gràcies a factors com la dimensió reduïda i la flexibilitat de les empreses i entitats, l’arrelament al territori i la funció social, cultural i identitària (Guillamet, 2010).

2. 2. Mitjans de comunicació ciutadans: prendre la paraula

Per «mitjà ciutadà», terme proposat per la investigadora colombiana Clemencia Rodríguez (2010), s’entén un mitjà de comunicació impulsat des de la societat civil i que, per això, es diferencia dels públics i dels privats-comercials pel que fa a missió informativa i finalitats socials. La funció principal dels mitjans ciutadans és ser eines amb què els individus i els col·lectius accedeixen a la comunicació social per expressar les seves idees, preocupacions, crítiques i propostes sobre la realitat per incidir en les polítiques quotidianes. D’aquesta manera, es vol propiciar una transformació del sistema comunicatiu perquè sigui més accessible i representatiu de la diversitat social.

Els mitjans ciutadans suposen una altra manera de tirar endavant un projecte comunicatiu, un registre periodístic diferent del professional. Sorgeixen de la necessitat de la societat civil de difondre informacions i opinions que no són recollides per la resta de mitjans de comunicació, ja sigui perquè són considerats temes poc rellevants, per la censura que pugui produir-se en determinades conjuntures, o per la inexistència de mitjans que cobreixin l’actualitat d’un territori. Els mitjans ciutadans són un element global i consubstancial a la modernitat; aquesta omnipresència, tanmateix, es concreta en formes diferents segons el context geogràfic i històric.

Organitzativament, es doten d’estructures més aviat informals, horitzontals i sense càrrecs, amb una presa de decisions democràtica i que requereix la implicació dels ciutadans en tots els aspectes del mitjà. Un altre aspecte destacable és que actuen com a eines d’alfabetització mediàtica. Com que són projectes que sorgeixen des de la societat civil, es tracta que les persones que hi participen adquireixin nocions sobre la producció de continguts, ja siguin escrits, parlats o enregistrats.

Després d’haver presentat els models de la premsa comarcal i dels mitjans ciutadans s’adverteixen característiques compartides: en ambdós casos, la proximitat és un element intrínsec, causa i conseqüència d’un model participatiu en què individus i grups s’impliquen en la producció d’un periodisme popular que plasma i construeix la realitat geogràfica, històrica, social i cultural més immediata. Tots dos models es poden considerar orientats a la transformació social. La premsa comarcal, en el tram final de la dictadura franquista i la Transició, va ser un instrument d’erosió del règim, de promoció d’actituds democràtiques i de recuperació cultural catalana. Per la seva banda, els mitjans ciutadans plantegen una alteració de l’esquema tradicional de la comunicació de masses, no només perquè desdibuixen els rols ben delimitats d’emissor i receptor, sinó perquè suposen un espai autònom, de gestió i control independents. Per tant, la vessant popular de la premsa comarcal no deixa de ser la concreció a Catalunya de molts dels supòsits dels mitjans ciutadans. Així, la premsa veïnal resulta un exponent de premsa ciutadana d’àmbit local.

2. 3. El moviment veïnal a Catalunya

Abans de parlar de la premsa veïnal catalana convé oferir una perspectiva del moviment veïnal del país. És un fenomen propi de les ciutats del segle XX, que aquí emergeix amb força en el tram final de la dictadura, sorgit dels incipients processos de mobilització ciutadana dels barris més castigats pel descontrol urbanístic i les desigualtats econòmiques. En aquestes circumstàncies, el moviment veïnal fou «un espai on cabia des de la reivindicació d’allò més necessari i sentit per la població [...] fins a la discussió del model de democràcia que calia construir col·lectivament» (Bordetas, 2011: 5).

Dels estudis del moviment veïnal català —fonamentalment, del de Barcelona i l’àrea metropolitana— se n’extreuen diversos elements característics. En primer lloc, es tracta d’una mobilització de la societat civil per resoldre mancances i problemes relacionats amb l’urbanisme, l’habitatge i els serveis bàsics. En aquest sentit, la qüestió urbanística es perfila com el focus d’atenció principal. Tanmateix, l’abast de l’acció veïnal és més ampli: durant el franquisme fou un pol de lluita per a la fi del règim i la democratització, començant per la dels ajuntaments, i també un espai on debatre i proposar models alternatius a la ciutat franquista, capitalista i massificada. Pel que fa a la composició social, és un moviment interclassista, però que té origen en la classe obrera, la més perjudicada per l’estat de degradació de moltes barriades humils. Finalment, el moviment veïnal ha jugat i juga encara un paper imprescindible per recuperar, divulgar i transmetre la identitat col·lectiva dels barris (Alabart, 2010).

Les beceroles del moviment veïnal cal cercar-les en algunes parròquies de barri i centres socials eclesiàstics de finals dels anys cinquanta, que van propiciar l’entorn per constituir les primeres associacions de veïns. Aquelles entitats van tenir un rol inicial sobretot defensiu i feien front als greus problemes dels barris perifèrics de les grans ciutats, ja fossin zones de barraques i habitatges autoconstruïts o barris de nova edificació, massificats i sense serveis bàsics; tanmateix, ben aviat van passar a tenir també un rol de mobilització i proposta, alhora que el moviment veïnal i les associacions s’escampaven també a barris de classes mitjanes, que no estaven tan afectats per la problemàtica urbanística del desenvolupisme.

Les acaballes de la dictadura i els primers temps de la Transició són els anys de més dinamisme, incidència i politització del moviment veïnal, que s’entrellaça amb altres lluites antifranquistes. Fins a finals dels setanta, doncs, els moviments socials, amb la destacada força del moviment veïnal, van assolir una sèrie de «victòries de caire democràtic, social, cultural, educatiu, sanitari i urbanístic» (Andreu, 2015: 121).

Amb la progressiva consolidació de l’ordre democràtic, el protagonisme de la ciutadania i les organitzacions clandestines va minvar davant del predomini de partits i administracions. Les eleccions municipals del 1979 van tenir un impacte molt important en l’associacionisme veïnal: si per un costat la victòria de forces progressistes en molts ajuntaments va suposar un triomf per a algunes reivindicacions veïnals, també va implicar la sortida de molts dels seus dirigents i membres cap a la política i els consistoris.

A partir dels vuitanta, el moviment veïnal es va replegar en qüestions més locals, intentant trobar l’encaix per participar en els assumptes municipals i deixant de banda les lluites generals del tardofranquisme i la Transició. En canvi, es va desplegar la faceta de prestació de serveis als associats, des de l’assessorament fins a actes culturals i festius als barris, passant per cursos de tota mena. Quedaven enrere, doncs, les grans reivindicacions i l’elevada conflictivitat d’anys enrere, tot i que també s’abordaven noves situacions, com l’arribada d’immigració internacional, l’atur, la precarietat i l’envelliment de la població. En l’actualitat, el moviment veïnal fa front a problemàtiques que s’han aguditzat els darrers anys, com la privatització de l’espai urbà, l’encariment de l’habitatge, els desnonaments, la gentrificació i el turisme massiu.

2. 4. La premsa veïnal a Catalunya

A La premsa a les comarques gironines, escrit en plena Transició, Guillamet observa: «La nova premsa haurà de ser el reflex i l’eina de construcció de la nova societat democràtica, on tothom ha de tornar a tenir veu i, en la mesura que sigui possible, premsa» (Guillamet, 1977: 178). En l’altament dinàmic panorama de la premsa catalana després de la fi del franquisme, la premsa veïnal respon a la necessitat de la ciutadania mobilitzada de donar a conèixer la vida als barris, pobles i ciutats del país.

Parlar de premsa veïnal al nostre país és fer-ho, fonamentalment, de la de Barcelona i algunes ciutats del seu voltant, atès que és l’única que ha estat estudiada com a tal. L’origen es troba entre finals del segle XIX i principis del XX a Sarrià, Sant Gervasi, Sants, Sant Martí, Sant Andreu, Gràcia i Horta (Torrent, 1969). Aquests nuclis, llavors independents, van generar publicacions periòdiques precisament per reivindicar la personalitat pròpia davant les pretensions annexionistes de la capital. Malgrat que, com és conegut, l’objectiu no es va assolir i Barcelona va integrar els municipis limítrofs, sí que es va sembrar la llavor per a la futura premsa veïnal com a vehicle d’expressió i conservació de la idiosincràsia d’un barri.

És en la dècada dels seixanta, passats els anys més severs de l’autarquia franquista, quan apareix la premsa veïnal. En aquella època, la realitat de la majoria de barris de les grans ciutats no formava part de l’oferta de continguts dels mitjans de comunicació. Aquest abandó comunicatiu impulsà les incipients associacions de veïns a crear mitjans de comunicació propis per expressar els seus punts de vista i alhora reforçar la dinàmica associativa. Dins de la premsa comarcal, la veïnal planteja una crítica social més accentuada, fruit del lligam directe amb «la lluita dels barris i pobles per vèncer els greus problemes socials deguts al descontrol i a la manca de supeditació als interessos col·lectius» del creixement urbà (Guillamet, 1975: 27).

López (1994) sintetitza les característiques de la premsa veïnal de Barcelona entre 1968 i 1977. Són mitjans que s’organitzen de manera horitzontal, seguint principis de democràcia interna i assemblearisme, i que compten amb la participació de diversos perfils socials, des d’obrers i estudiants fins a periodistes professionals i intel·lectuals. Es distribueixen per correu entre els socis i, més enllà d’aquest cercle, circulen quasi bé en la clandestinitat, atès que moltes no figuren al registre de publicacions autoritzades. La publicació es finança essencialment amb recursos propis de les associacions de veïns, si bé en algun cas arriba a haver-hi publicitat.

Les funcions de la premsa veïnal en aquesta època són afavorir la mobilització popular i oferir, com a mitjans de comunicació, una versió de la realitat que contesti la del règim i la de la premsa tolerada. La denúncia de les mancances, la reivindicació de millores urbanístiques i la dinamització veïnal es barregen amb el clam democràtic i l’anàlisi de qüestions generals que ultrapassen el límits geogràfics dels barris. La premsa veïnal exhibeix un to espontani i punyent i, pel que fa a l’orientació editorial, és clarament democràtica, catalanista i progressista. Al mateix temps, desenvolupa un paper molt rellevant en la recuperació de «la idea de barri com a lloc convivencial [sic] més immediat», fet que la converteix, tant llavors com ara, en «un punt de referència per als ciutadans» (López, 1994: 11).

Tanmateix, en la segona meitat dels setanta comença el declivi de la premsa veïnal, paral·lel al del moviment que li infon vida (Maristany i Musons, 2002). Instaurat el sistema democràtic, les revistes veïnals ja no eren necessàries per canalitzar les aspiracions d’activistes polítics, intel·lectuals i periodistes, que van trobar el seu espai en ajuntaments, partits, sindicats i mitjans de comunicació professionals. Aquelles publicacions van abandonar la cobertura de qüestions polítiques i socials d’àmbit general per «cenyir-se al seu espai natural —la defensa de la qualitat de vida dels veïns, bàsicament—», al mateix temps que als barris apareixien altres revistes locals, ja fossin d’associacions de comerciants, empreses del sector de la comunicació o moviments socials i alternatius (Maristany i Musons, 2002: 83).

3. Apunts d’història de
la Girona contemporània

3. 1. La transformació urbanística

Al llarg del franquisme, Girona «era una víctima característica —i la que coneixíem millor— d’alguns dels mals endèmics de la dictadura: el centralisme, l’especulació, la repressió social i cultural» (Aragó, Guillamet i Pujades, 1999: 10). La ciutat mai «havia crescut tant, demogràficament i urbanísticament parlant, com ens els trenta anys que separen el 1955 i el 1985», durant els quals va passar de trenta a setanta mil habitants (Fabre, 1986: 161). Ara bé, va ser un creixement sense planificació ni mesura, incapaç d’acollir amb un mínim de dignitat la immigració que arribava ni d’arreglar la degradació dels barris històrics, fruit de l’acció d’uns governs municipals desarrelats i subordinats a Madrid.

Fins a mitjan dècada dels cinquanta, Girona creix a les perifèries, amb barraques autoconstruïdes, blocs de pisos i cases als municipis veïns, i grups d’habitatge social com el de Sant Narcís. El primer instrument per ordenar l’urbanisme i projectar el futur de la ciutat és el Plan General de Urbanización de Gerona y su área de influencia (1955), gràcies al qual s’aconsegueix expandir els límits municipals amb la incorporació del municipis de Palau-sacosta, Sant Daniel i Santa Eugènia. El creixement urbanístic posterior no segueix el pla, que queda ràpidament desvirtuat, i els problemes es fan crònics. Llavors, amb la idea d’una «Gran Gerona» en ment, l’administració franquista impulsa el Plan General de Ordenación Urbana de Gerona (1971), que legalitza tots els incompliments i les irregularitats comesos mentre era vigent l’anterior. D’altra banda, eixampla el terme municipal amb les annexions de Campdorà, Taialà, Domeny, Salt i Sarrià de Ter; les dues darreres es reverteixen anys després, ja en democràcia.

L’urbanisme franquista deixa com a llegat una ciutat que s’ha expandit «de manera caòtica i desenfrenada» (Clara, 1991: 88). Nous barris atapeïts de blocs de pisos poblen el paisatge gironí. Mancats dels subministraments i serveis bàsics suficients, i sense equipaments públics, simplement allotgen els milers de nouvinguts que hi han anat a parar. Malgrat ésser una de les ciutats amb una renda per habitant més altes de Catalunya i de l’Estat espanyol, les desigualtats socials entre barris són ben manifestes.

Tot plegat constitueix «una pesada herència per als ajuntaments democràtics», que cerquen en l’urbanisme l’antídot per reequilibrar la ciutat (Vicente, 1999: 32). El Plan General és vigent fins al 1980, quan és revocat pel Tribunal Suprem, de manera que es torna al de 1955; des del primer ajuntament democràtic de Girona, amb Joaquim Nadal al capdavant, es demana a la Generalitat la redacció d’unes Normes Subsidiàries, que es decreten el 1981, per resoldre la situació. La provisionalitat s’acaba el 1986 amb el Pla General d’Ordenació Urbana.

Girona, durant els anys vuitanta, manté la tendència a l’expansió demogràfica, mentre que moltes altres ciutats del país s’estabilitzen o perden població, i engega una transformació del teixit urbà, econòmic i productiu en què la indústria perd pes i en guanya el sector terciari i de serveis (Oliver, 2001). La construcció de nous edificis continua a bon ritme, si bé no de manera tan agressiva; el creixement és, sobretot, a través de promocions de cases unifamiliars.

Al cap d’una dècada llarga d’ajuntaments democràtics, Nadal fa balanç de l’acció duta a terme i dels reptes pendents per a la ciutat a inicis dels noranta: s’havia avançat molt en la creació d’infraestructures bàsiques elementals, el desplegament de serveis públics i equipaments i la posada en marxa dels serveis a les persones; tanmateix, persistien problemes en el trànsit i la xarxa viària, molt densificats; en l’articulació territorial, i en la correcció de desequilibris socials entre els barris (Nadal, 1991).

3. 2. La mobilització social

«Cada dia resulta més difícil remoure la consciència col·lectiva, convertir en flames els petits calius solitaris o canalitzar d’una manera fructífera les energies que es perden en protestes fàcils o en covardes desercions» (Aragó, Casero, Guillamet i Pujades, 1972: 231). Aquesta observació dels autors de Girona grisa i negra és corroborada per les cròniques i la historiografia posteriors: la lluita antifranquista i la mobilització ciutadana no tenen a Girona la mateixa incidència ni intensitat que en altres ciutats mentre la dictadura és vigent. Aquesta dinàmica s’atribueix a l’estructura socioeconòmica de la ciutat i a l’entorn, mancats de grans empreses, fet que implica poca conflictivitat laboral i no afavoreix la unió entre gironins i nouvinguts.

Malgrat això, en el darrer tram de la dictadura hi ha diverses mostres de lluita contra el règim. Els tres fronts conflictius, a partir de la segona meitat dels seixanta, són l’Església, la indústria i els estudiants (Clara, 2006). Ara bé, el principal front de resistència antifranquista és el cultural, a través d’iniciatives com el Cercle Artístic, el premi Prudenci Bertrana, la llibreria Les Voltes, la delegació d’Òmnium Cultural i la revista Presència (Aragó, 2006).

Amb l’inici de la Transició s’obren, no sense entrebancs, noves possibilitats de participació cívica i política i d’expressió. Així, com apunta Selles, «hi ha una progressiva activació del moviment democràtic i s’assoleixen fites significatives quant al grau de mobilització ciutadana» (Selles, 1996). Més enllà dels partits i sindicats, l’Assemblea Democràtica de Girona, constituïda el 1976, exerceix un paper cabdal de representació i canalització dels anhels de canvi; un any després, es dissol en constatar la pèrdua de força a mesura que es consoliden les institucions democràtiques i els partits se centren en els seus objectius particulars. En el pla cultural cal destacar les accions de l’Assemblea Democràtica d’Artistes de Girona.

En les dècades posteriors, Girona presencia algunes campanyes ciutadanes de gran impacte. Podem esmentar «Salvem Sant Daniel», promoguda per la Coordinadora N-II per l’Autopista per impedir que la variant al seu pas per Girona es construís a la vall de Sant Daniel, i que s’allarga durant set anys; més recentment hi ha hagut les protestes arran dels retards i incompliments de les obres de l’estació del Tren d’Alta Velocitat i la remodelació del Parc Central, que afecten sobretot el barri de Sant Narcís, però que han esdevingut una qüestió de ciutat, gràcies, en part, a la mobilització de les associacions de veïns.

3. 3. El moviment veïnal

Batallé (1985) és la primera que es fixa amb cert detall en el moviment veïnal gironí. Les associacions pioneres, sorgides als anys seixanta al centre de la ciutat, eren també entitats de comerciants, amb finalitats de promoció dels establiments a través d’actes lúdics. En canvi, des d’inicis dels setanta l’organització popular cristal·litza en associacions als barris allunyats del centre històric, ja siguin fruit de l’annexió d’antics municipis o de l’edificació descontrolada als límits del terme municipal. En els primers, les associacions actuen, a més de reivindicar les necessitats bàsiques, com a pol de recuperació i estímul d’una identitat pròpia; en el segon cas, es tracta d’assolir un sentiment de pertinença per als nouvinguts, forjat a través de la solidaritat i la reclamació d’una infraestructura mínima per viure. Finalment, a les urbanitzacions de construcció més recent també s’hi han creat entitats veïnals.

Acabada la dictadura, les associacions de veïns adquireixen més protagonisme en la vida pública, se’n creen de noves i la premsa se’n fa ressò. Alguns barris —Can Gibert del Pla, Sant Narcís— comencen, tímidament, a reivindicar millores a les acaballes de la dictadura, però a partir de 1975 les protestes i accions es multipliquen. Com a pinzellada d’aquella efervescència, a Germans Sàbat l’associació de veïns s’encarrega de gestionar l’asfaltatge dels carrers; la de Vila-roja talla la carretera de Sant Feliu de Guíxols per aconseguir que s’hi construeixi un pas inferior i promou un boicot de tres dies als autobusos urbans per poder pactar-ne el preu del trajecte; a Can Gibert, l’entitat veïnal funda i gestiona durant uns anys la primera guarderia del barri; la de Sant Narcís fa de mitjancera en la resolució de l’amortització anticipada dels habitatges del grup.

D’altra banda, el moviment veïnal no resta aliè a les demandes i les accions d’altres col·lectius i organitzacions. A banda de les campanyes esmentades en l’apartat anterior, diverses associacions de veïns gironines se sumen durant la Transició a iniciatives com la reclamació del canvi del topònim oficial de Gerona per Girona, el suport a un obrer gironí detingut en la manifestació del Primer de Maig i l’homenatge a Carles Rahola.

L’articulació del moviment veïnal s’assaja en diverses ocasions, sense que mai hagi estat reeixida ni s’hagi aglutinat la majoria d’entitats. A finals dels setanta es produeixen els primers intents, però no és fins al 1993 que la primera Federació d’Associacions de Veïns de Girona (FAVG) es fa realitat. A principis dels 2000, la FAVG es torna a impulsar amb una nova direcció. A finals del 2019, una polèmica interna desemboca en la sortida d’onze associacions.

3. 4. La premsa

Durant bona part del franquisme, Girona s’ha de conformar amb «el monopoli periodístic» exercit pel diari Los Sitios, pertanyent a la cadena de periòdics del Movimiento (Costa, 2003: 96). Tot i que, amb els anys, la informació local hi va guanyant pes en detriment de l’apologia del règim, la supeditació a la jerarquia de la dictadura i la censura impedeixen una cobertura periodística mínimament normal. La informació s’ha d’obtenir a través de les notícies dels corresponsals dels diaris editats a Barcelona.

Aquesta situació s’esquerda amb l’aparició de noves publicacions que anticipen un canvi d’època. Un any abans de la promulgació de la Llei de Premsa de 1966, que ofereix una relativa obertura informativa dins els límits de la dictadura, s’engega Presència, «el més important dels òrgans d’informació democràtics» a les comarques gironines i amb una repercussió notable a tot Catalunya (Guillamet, 1977: 146). Passa per diverses etapes, marcades per un augment progressiu de la informació sobre Girona i un to crític amb el règim, fet que li val la suspensió entre 1971 i 1974. També és destacable el paper dels periòdics de l’Església, com ara Vida Catòlica i Hoja Parroquial, que contribueixen a la revifalla de la premsa a comarques gràcies a un marge de llibertat més ampli gràcies al fet de no estar sotmeses a la mateixa censura que la premsa privada.

El fet més remarcable de la premsa gironina dels primers temps de la democràcia és l’aparició, el febrer de 1979, de Punt Diari, el rotatiu «independent, català, comarcal i democràtic», després d’un llarg procés de gestació. Amb els anys ha esdevingut el més venut dels que s’editen a la ciutat i, a partir dels noranta, inicia l’obertura d’edicions en diversos territoris del país, a més de canviar el nom de la publicació per El Punt (Costa, 2003). Des del 2011 s’edita com a El Punt Avui, fruit de la fusió amb el diari Avui. Per la seva banda, Los Sitios es privatitza el 1984, després de la subhasta de les publicacions del Movimiento, i comença a ser editat per Editorial Gironina, que hi afegeix Diari de Girona al títol. A partir del 1988, apareix només amb aquest darrer nom, i tres anys després se’n completa la catalanització dels continguts.

Més enllà de la premsa diària, el panorama de publicacions gironí s’enriqueix en democràcia amb les revistes culturals, la premsa gratuïta, els fulls informatius de l’Ajuntament de Girona i les seves àrees i seccions, els butlletins d’entitats i col·lectius de tota mena, els fanzins i els òrgans de partits, sindicats i moviments socials, entre els quals hi ha la premsa veïnal.

4. Les revistes veïnals de Girona

La taula recull les vint publicacions que són objecte de l’estudi, disposades per ordre d’aparició.

Títol

Barri

Anys d’activitat

Onyar

Carme-Vistalegre

1977 - 1983

Santa Eugènia de Ter

Santa Eugènia de Ter

1980 - 1981 / 1983

Poble

Sarrià de Ter i Pont Major

1980 - 1982

El Dimoni / Eldimoni.com

Santa Eugènia de Ter

1981 / 2003 - 2018

La Inquietud

Germans Sàbat

1980 - 1981

Associació de Veïns Can Gibert del Pla

Can Gibert del Pla

1981 - 1984

El Pont Major

Pont Major

1983 - 1987

Entre rius i rieres

Santa Eugènia de Ter i Can Gibert del Pla

1986

El Vaixell

Santa Eugènia de Ter

1987 - ?

El Pont del Dimoni

Santa Eugènia de Ter

1991 - 1998

Revista de l’Associació de Veïns de Montilivi

Montilivi

1991 - act.

El Cul de la Lleona

Barri Vell

1992 - 2001

Xemeneia

Pla de Palau-Sant Pau

1997 - 2001 / 2005

Revista de Montjuïc

Montjuïc

1997 - 2006

El Pou

Germans Sàbat

2000 - 2009

El Dimoni de Santa Eugènia

Santa Eugènia de Ter

2000 - 2001

El Despertador de Sant Narcís

Sant Narcís

2000 - 2013

Butlletí informatiu de la Plataforma Campdorà té veu

Campdorà

2005 - 2013

Les Fulles de la Devesa

Devesa-Güell

2018 - act.

La Revista de la Vall

Sant Daniel

2021 - act.

Es descarten dues publicacions que, si bé tenen origen en el moviment veïnal, no compleixen els criteris per ser incloses en l’estudi. Butlletí 1993, editat per l’Associació de Veïns de la Devesa, no està numerat, i no se n’han trobat més números; es tracta, a més, d’una revista amb un fort component publicitari, amb pocs continguts i escasses referències a l’actualitat d’aleshores. L’altra és el butlletí editat per l’Associació de Veïns Girona 2 que, a jutjar pel contingut i factura, es tracta més d’una circular informativa per als socis que d’un periòdic de difusió pública.

5. Característiques de
la premsa veïnal gironina

En aquest capítol es despleguen els trets principals de la premsa veïnal de Girona. Els resultats de l’anàlisi s’estructuren en quatre grans blocs: el naixement, la distribució geogràfica i la cronològica; les funcions i objectius de les publicacions veïnals; la proposta de continguts, tant pel que fa als formats com, sobretot, als temes i als enfocaments i, en darrer lloc, el funcionament intern i les diverses fases de confecció de les publicacions.

5. 1. Orígens i distribució geogràfica i cronològica

5. 1. 1. El sorgiment de la premsa veïnal

La primera publicació que pot considerar-se veïnal, Onyar, apareix el 1977, en uns anys en què les associacions de veïns de Girona encara són incipients i es troben en fase de legalització. Així, la premsa veïnal gironina emergeix ja en democràcia i, per tant, sense un paper en la lluita antifranquista, com sí que havien tingut les seves homòlogues en altres grans ciutats catalanes.

El sorgiment de revistes veïnals a Girona respon a la necessitat, percebuda des de les associacions de veïns, que l’entitat disposi d’un òrgan que alhora funcioni com a mitjà local, que no només informi del que fa l’associació, sinó que vagi al detall de l’actualitat més pròxima i s’obri a l’expressió de socis i veïns. En aquest sentit, es creen de manera espontània, sense gaire premeditació i, en la immensa majoria de casos, sense cap referent periodístic o comunicatiu concret. Algunes simplement es plantejaven com una superació del programa de la festa major de barri, com La Revista de l’Associació de Veïns de Montilivi i El Pou. Només un parell de revistes, El Dimoni i Poble, s’inspiren en referents propers, com la revista local La Farga, de Salt, La Cucarraca, de Calonge, i el Punt Diari.

Una altra realitat que es constata és la coneixença i la relació pràcticament nul·les entre publicacions veïnals gironines. No s’han donat iniciatives conjuntes ni col·laboracions, ni tan sols un espai d’intercanvi de coneixements al voltant de l’edició de les publicacions. Per tant, el sorgiment de les publicacions veïnals a Girona és, ateses la manca de models directes i el baix grau de relació i coordinació entre publicacions, un fenomen atomitzat, en què cada barri actua autònomament.

5. 1. 2. Cronologia

Per dècades, la dels vuitanta és la més prolífica: fins a nou revistes van publicar-s’hi en algun moment. Només entre 1980 i 1983 se’n van crear sis. L’efervescència editorial coincideix amb el moment en què les associacions de veïns comencen a consolidar-se. Ara bé, són molt efímeres: cap sobreviu fins al canvi de dècada, i n’hi ha tres que no compleixen ni un any complet de publicació. Als noranta es creen menys revistes noves, cinc, però són més longeves: totes aguanten com a mínim set anys. Al llarg dels 2000 es publiquen, com als vuitanta, nou revistes diferents, a més de la reaparició digital d’El Dimoni. En aquest escenari podem suggerir, entre els motius que expliquen el creixement de la premsa als barris, la revifalla del moviment veïnal, emmarcada en un context de mobilització social general contra fenòmens com la globalització i esdeveniments com les guerres de l’Afganistan i l’Iraq. L’any amb més densitat de publicacions és el 2005, quan fins a set barris disposen d’una revista.

Finalment, durant els anys deu i vint del segle XXI només es crea una revista per dècada. Amb la posada en marxa dels llocs web i dels perfils a xarxes socials de les associacions de veïns, que permeten una comunicació immediata, determinades funcions informatives i de servei dels butlletins veïnals perden sentit, i se’n potencien d’altres: Les Fulles de la Devesa es planteja com una memòria gràfica en format revista, i La Revista de la Vall prioritza els continguts històrics i divulgatius.

El fet que algunes de les revistes més longeves siguin de periodicitat anual —Revista de l’Associació de Veïns de Montilivi (1991-actualitat), Revista de Montjuïc (1997-2006), El Pou (2000-2009) i Butlletí informatiu de la Plataforma Campdorà té veu (2005-2013)— suggereix una correlació entre periodicitat i longevitat; com més espaiada, més temps dura la publicació. Tanmateix, diversos casos rebaten aquesta hipòtesi: El Cul de la Lleona, amb una periodicitat irregular, però superior a l’anual, es publica durant nou anys (1992-2001) i El Pont del Dimoni, primer bimestral i després semestral, aguanta set anys (1991-1998); per últim, Eldimoni.com, pel fet de ser exclusivament digital, ha d’afrontar molts menys costos de producció i gràcies a l’entorn digital pot actualitzar-se diàriament; és la segona publicació veïnal més longeva (2003-2018) després de la de Montilivi. D’altra banda, l’única revista veïnal que aconsegueix una periodicitat mensual regular, Poble, només dura dos anys (1980-1982); el seu final, però, obeeix al context polític local, atès que un cop recuperada la independència de Sarrià de Ter es considera que ha acomplert un objectiu fundacional.

Gràfic 1. Cronologia de les revistes veïnals de Girona, 1977 - 2021

Font: Elaboració pròpia.

El cas de Poble és excepcional en el panorama de la premsa veïnal gironina. En la resta de butlletins, el motiu fonamental del final de la publicació és l’esgotament de l’equip impulsor i la manca de relleu en la confecció del periòdic. Així, moltes revistes deixen d’editar-se simplement perquè la persona o grup que n’assumeixen la coordinació no poden continuar la tasca i cap altre membre de l’entitat o de fora vol assumir-la. De fet, la dificultat del relleu generacional no afecta només les publicacions, sinó les associacions de veïns en general (Masanés i Oliver, 2011).

5. 1. 3. Distribució geogràfica

La distribució geogràfica de la premsa veïnal de Girona segueix en bona mesura el mateix patró que la barcelonina. Així, un terreny fèrtil per a aquestes revistes són els nous barris que resulten de l’annexió d’un antic municipi que és absorbit per la ciutat en creixement. A Girona, aquesta tendència es fa especialment palesa a Santa Eugènia: l’antiga vila ha generat fins a sis revistes, dues de les quals són compartides amb Can Gibert del Pla. Els altres barris fruit de l’annexió d’antics municipis o de parts de municipis limítrofs amb Girona en què ha aparegut premsa veïnal són el Pla de Palau i Campdorà, a més de Sarrià de Ter, que recupera la independència el 1983.

L’altre perfil de barri on la premsa veïnal es desplega més intensament és el dels que es van aixecar durant el desenvolupisme Només tres publicacions han sorgit de barris històrics o cèntrics de la ciutat: El Cul de la Lleona, El Pont Major i Onyar. Ara bé, la primera es dirigia a una de les zones més deprimides i degradades del nucli antic, mentre que les dues últimes són portaveus de barris més o menys allunyats del centre. En definitiva, a Girona la premsa veïnal ha estat un fenomen dels veïnats més exteriors, si bé no tots aquests barris n’han tingut. Totes aquestes qüestions s’observen amb claredat al gràfic 2.

Gràfic 2. Distribució geogràfica de la premsa veïnal de Girona

Font: UMAT/ elaboració pròpia.

1. Onyar. 2. Santa Eugènia de Ter. 3. Poble. 4. El Dimoni / eldimoni.com. 5. La Inquietud. 6. Associació de Veïns Can Gibert del Pla. 7. El Pont Major. 8. Entre Rius i Rieres. 9. El Vaixell. 10. El Pont del Dimoni. 11. Revista de l’Associació de Veïns de Montilivi. 12. El Cul de la Lleona. 13. Xemeneia. 14. Revista de Montjuïc. 15. El Pou. 16. El Dimoni de Santa Eugènia. 17. El Despertador de Sant Narcís. 18. Butlletí Informatiu de la Plataforma Campdorà Té Veu. 19. Les Fulles de la Devesa. 20. La Revista de la Vall.

De tots els barris gironins on hi ha hagut premsa veïnal, tres han generat més d’una publicació: Germans Sàbat, dues; Santa Eugènia, sis, i Can Gibert del Pla, tres —dues de les quals són compartides amb Santa Eugènia—. No és casual que aquests siguin els barris on la premsa veïnal hagi generat més d’un projecte. Tots tres comparteixen un fort component d’identitat i diferenciació: Santa Eugènia, com a poble i municipi independent fins a 1963, posteriorment desnaturalitzat en annexionar-se a Girona; Can Gibert i Germans Sàbat, com a barris que van aixecar-se en ple tardofranquisme i van patir les conseqüències de la manca de serveis i equipaments, suplerts amb l’esforç i la unió dels veïns.

5. 2. Funcions

Huertas i Vilaseró defineixen les publicacions veïnals com la «caixa de ressonància dels problemes concrets de cada barri» (Huertas i Vilaseró, 1982: 10). Aquesta metàfora dona a entendre que aquest tipus de periòdics no són un simple òrgan d’expressió d’una associació de veïns, sinó que s’obren a la vida d’un barri o sector per oferir-ne una cobertura informativa. Més enllà de la vessant periodística, la revista del barri compleix altres funcions.

5. 2. 1. Informació

Totes les publicacions pretenen, en primer lloc, desenvolupar una tasca informativa al barri o sector en què s’inscriuen. Aquest tret és compartit amb la premsa generalista, però l’enfocament de la premsa veïnal és diferent; de fet, la funció informativa d’aquests periòdics serveix per cobrir els buits i les limitacions que presenten els mitjans de comunicació professionals. Al tardofranquisme i la Transició, «la vida social dels barris no entrava en l’oferta dels diaris i publicacions periòdiques», i aquesta absència va ser un estímul per als mitjans de proximitat, entre els quals els veïnals (López-García i Maciá-Mercadé, 2007: 40).

La primera diferència amb els diaris i revistes professionals és el nivell de detall que pot assolir la premsa veïnal gràcies a la limitació de l’àmbit geogràfic que cobreix i a l’abast del seu públic, circumscrits a un barri o, com a molt, a un sector integrat per diversos barris. Així, notícies que difícilment apareixerien a les pàgines de la premsa diària o hi ocuparien un espai molt reduït —el mal estat d’una infraestructura, la inauguració d’un equipament, la celebració d’un acte veïnal— reben en aquests periòdics un tractament preferent i extens. D’altra banda, en determinats moments la premsa veïnal actua com a font d’informacions que després són utilitzades als diaris de la ciutat. Constitueix, per tant, el grau zero d’una informació que després circularà per canals més multitudinaris.

5. 2. 2. Participació

Com s’ha apuntat en el segon capítol, la participació de la societat civil és la raó de ser de la premsa comarcal catalana i dels mitjans ciutadans. Així doncs, les crides de les associacions de veïns gironines a implicar-se en la redacció d’articles i l’enviament de cartes són una constant. Onyar destaca en un text de presentació que «l’equip que fem el butlletí esperem que sigui quelcom viu i dinàmic, que es faci amb la col·laboració i les idees de tots o una bona part dels socis. En una paraula, que sigui de tots i per a tots» (número 3, maig de 1977). Encara que sigui una crida restringida als socis de l’entitat, prefigura el tarannà obert que tindran les publicacions dels barris de la ciutat a partir dels vuitanta.

Així, la sarrianenca Poble vol ser «un veritable òrgan d’expressió i un lloc obert al diàleg o al debat» de totes les entitats del sector Sarrià-Pont Major (número 0, gener de 1980); a Can Gibert, la revista es dirigeix als lectors esperant «que tots vosaltres hi col·laboréssiu, aprofitant aquestes pàgines per a disposar-ne» (número 1, novembre de 1981); el Dimoni de Santa Eugènia es defineix com «una tribuna en la qual els veïns poguessin expressar lliurement les seves opinions sobre els problemes del barri» (número 0, primavera de 2000); l’equip d’El Pou demana als lectors que es facin seu «aquest petit mitjà de comunicació» (número 0, estiu del 2000).

5. 2. 3. Foment de la identitat del barri

En la premsa veïnal gironina el reforçament de la identitat local comença, en alguns casos, pel títol mateix de les publicacions. Diverses associacions de veïns bategen les revistes amb noms d’elements significatius dels seus barris: Onyar (Carme- Vista Alegre), El Dimoni, El Pont del Dimoni, El Dimoni de Sta. Eugènia i El Vaixell (Santa Eugènia de Ter), Entre rius i rieres (Santa Eugènia de Ter i Can Gibert del Pla), El Cul de la Lleona (Barri Vell), El Pou (Germans Sàbat) i Xemeneia (Pla de Palau-Sant Pau). Un cas una mica diferent és el de Poble, de Sarrià de Ter, que apunta alhora el sentiment de col·lectivitat diferenciada dels sarrianencs respecte a Girona i l’anhel de recuperar la sobirania municipal.

Les expressions d’afirmació de la identitat local es troben també en alguns editorials i peces d’opinió. El Dimoni és el periòdic que es va significar de manera més clara per preservar i difondre el sentiment de pertinença a Santa Eugènia: quasi vint anys després de l’annexió a Girona, la revista vol «representar totes aquelles vivències que, com a poble que som, mai no haurien d’haver desaparegut» (número 1, febrer de 1981). Poble es planteja directament, entre els seus propòsits, lliurar «una carta oberta a la unificació» dels barris de Sarrià de Ter, definit com «un terme tan vilment esquarterat» per l’urbanisme de les dècades precedents (número 0, gener de 1980). A Germans Sàbat, El Pou espera que la revista sigui «un òrgan d’expressió de la nostra identitat com a barri» (número 0, estiu de 2000).

5. 2. 4. Reivindicació

López destaca que la premsa veïnal implica una «nova lectura crítica de la ciutat» (López, 1994: 9). Per la seva banda, Costa identifica entre les funcions de la comunicació local o de proximitat la «creació de noves realitats socials» (Costa, 2009: 25). Podem entendre aquestes dues accions, la protesta i la proposta, com les dues cares de la reivindicació social que, en el cas del moviment veïnal i la seva premsa, se centra en la configuració urbanística de la ciutat, tant pel que fa a la disposició de l’espai públic com als serveis i equipaments per a la ciutadania. Cada barri ha reclamat a les pàgines de la premsa veïnal millores com ara la construcció o restauració d’edificis públics, la provisió de serveis bàsics i el manteniment de l’espai urbà.

5. 2. 5. Retiment de comptes i difusió de les activitats de les AV

Finalment, aquestes revistes són també un vehicle de transparència i contacte amb les associacions de veïns i, alhora, serveixen per difondre’n les activitats. Moltes revistes dediquen alguna pàgina a repassar l’estat de comptes de l’entitat, sovint vinculant-ho amb una informació sobre l’assemblea general anual. Algunes també aporten dades econòmiques específiques després de determinats actes o celebracions, com ara les festes majors dels barris. D’altra banda, les revistes són un mitjà propagandístic de l’associació mateix: com que són distribuïdes, generalment, de forma gratuïta i amb tiratges considerables, poden servir de reclam per atreure nous socis.

La premsa veïnal gironina esdevé, en suma, un vehicle per cobrir necessitats comunicatives als barris i exerceix així una funció complementària al sistema informatiu local de la ciutat. Permet informar amb més detall que els mitjans de comunicació generalistes; estimula la participació ciutadana en la creació dels continguts; constitueix un altaveu per a tot allò que els veïns organitzats critiquen i proposen, i manté un sentiment de pertinença als barris. A continuació examinem com es concreten aquestes funcions a través dels continguts.

5. 3. Continguts

5. 3. 1. Formats

El caràcter popular i amateur de la premsa veïnal no només s’expressa en l’origen d’aquestes revistes, sinó també, i sobretot, en els continguts. Per desmarcar-se de l’asèpsia informativa i la posició neutral que caracteritzen els mitjans de comunicació convencionals, el periodisme dels mitjans ciutadans pren posició en els afers de què informa, recorre a fonts d’informació no oficials, està més obert a la participació i selecciona els temes amb criteris diferents als del periodisme professional.

El format periodístic bàsic, present en totes les publicacions estudiades, és la notícia. Com acabem d’apuntar, en aquestes revistes la informació no busca la neutralitat, sinó que es relaten els fets d’actualitat sempre des del punt de vista de l’entitat veïnal com a part implicada. En el cas de moltes de les revistes s’opta més aviat per notes breus, amb un desenvolupament mínim del tema, que generalment ja era conegut entre els lectors.

L’entrevista és l’altre gènere més habitual de la premsa veïnal. La meitat de les revistes analitzades van publicar-ne regularment. Són textos fruit de converses amb gent del barri, veïns il·lustres o anònims, en què tant s’evoca el passat de la zona —especialment quan són entrevistes a la gent gran— com s’exposa una visió particular al voltant de la casuística present de cada barriada.

A banda de la informació comentada, la premsa veïnal també és un vehicle per a l’expressió de l’opinió en sentit estricte. D’entrada, els editorials fixen la posició de l’associació de veïns sobre un afer determinat, normalment sobre el barri o la ciutat, però en alguns casos també en debats de caire general. Normalment no hi ha seccions destinades a l’opinió pura en contraposició a la informació, excepte les seccions de cartes dels lectors de què disposen algunes publicacions.

Més enllà de la simple informació i del comentari, algunes revistes ofereixen interessants reportatges obre qüestions històriques o d’actualitat al voltant d’un barri o del conjunt de la ciutat. Tant poden ser reportatges al voltant d’un fet històric significatiu com informes d’actualitat de qüestions sociològiques, polítiques o demogràfiques, elaborats a partir de dades i estadístiques.

Finalment, aquests butlletins són, com s’ha comentat, un canal obert a l’expressió del veïnat, de manera que no només s’accepten aportacions de caire periodístic o cartes d’opinió. Així doncs, trobem en unes quantes publicacions col·laboracions literàries, ja sigui en forma de relat breu o de poesia. També és destacable la publicació, en algunes revistes, de vinyetes humorístiques, una peça a cavall de l’opinió i la col·laboració artística.

5. 3. 2. Temes

Urbanisme

Si hi ha un tema transversal en les publicacions analitzades, és l’urbanisme i totes les qüestions que s’hi vinculen. Aquest és el principal front d’acció de les associacions veïnals gironines, a banda de l’organització d’activitats als barris. En la premsa veïnal gironina és habitual que el tractament de temes relacionats amb l’urbanisme i els equipaments es faci des d’un enfocament crític, com demostren els abundants casos detectats en l’estudi. Generalment, les revistes no es queden només en la informació sobre un problema i la queixa, sinó que incorporen —de vegades al mateix article— alguna proposta per millorar la situació.

Història local

Aquest tema és especialment rellevant per a la funció de construcció i transmissió de la identitat col·lectiva dels barris; bé perquè no es perdin els elements que els singularitzaven abans de passar a formar part de Girona —El Dimoni, Poble, El Pont Major, Revista de l’Associació de Veïns de Montilivi, Butlletí Plataforma Campdorà té veu—, bé perquè els nous habitants que poblen els barris de nova construcció coneguin com era i com es vivia a l’indret temps enrere —El Pou, La Revista de la Vall. La mirada històrica es desplega tant en reportatges com en textos d’autors convidats, generalment historiadors i periodistes.

Entitats

A banda d’informar de les gestions i les activitats que realitzen les associacions veïnals que les promouen, aquestes revistes solen ser un espai per a l’expressió d’altres entitats i col·lectius que operen als barris. Així, els butlletins veïnals són un aparador perquè l’associacionisme local expliqui el seu dia a dia i també un vehicle perquè puguin formular reivindicacions des del seu sector d’activitat: la cultura, l’assistència social, la solidaritat, l’esport, etc.

Més enllà del barri i la ciutat

Les revistes dels barris prioritzen la realitat més immediata, però també són una plataforma des d’on parlar i reflexionar sobre assumptes d’abast català, espanyol i global. Qüestions com la llengua catalana, el cop d’estat del 23-F, les polítiques territorials, la solidaritat amb els països empobrits, la immigració i les guerres, han estat tractades a les pàgines de la premsa veïnal gironina.

5. 3. 3. Llengua

Cap publicació presenta un criteri explícit sobre l’ús de la llengua als articles. En aquest sentit, sembla que preval la lliure expressió de cada col·laborador. De les vint revistes, onze són completament en català, set combinen català i castellà en proporció variable i dues són majoritàriament en castellà. Pel que fa a la llengua com a tema, Onyar publica diversos articles divulgatius sobre el català i El Despertador de Sant Narcís reserva un espai a cada número per al «Racó lingüístic».

5. 4. Funcionament intern

5. 4. 1. Organització

Les revistes veïnals són el resultat de nombroses col·laboracions —veïns que hi escriuen, d’altres que aporten informació, anunciants que contribueixen a finançar-les—, però són possibles en bona part gràcies a la tasca d’equips reduïts. Sovint, neixen de la inquietud d’algun membre d’una associació de veïns, que proposa a la junta o al conjunt de socis la creació d’un butlletí per al barri; aquest impulsor sol acabar sent el coordinador de la publicació, ja sigui sol o amb altres socis. El disseny i la maquetació recauen en socis amb habilitats en aquest àmbit, o bé es contracten, normalment a la impremta. En alguns casos hi ha responsables de captar publicitat entre els anunciants del barri.

Pel que fa al funcionament intern, les decisions sobre la marxa de la revista i la preparació de cada número se solen prendre en les reunions de les juntes de les associacions; a partir de llavors, és el coordinador qui es posa en contacte amb els col·laboradors, assigna les pàgines i els espais i recopila els textos. Els articles els escriuen generalment socis de l’entitat, tot i que també es recullen escrits d’altres veïns —en forma de cartes o columnes, per exemple— i d’entitats i col·lectius del barri. La participació de professionals del periodisme és testimonial, tot i que en un cas, El Dimoni i Eldimoni.com, el periodista Manel Mesquita s’encarregava de la coordinació del mitjà.

5. 4. 2. Finançament

Al plantejament amateur i sense ànim de lucre de bona part de la premsa local i dels mitjans ciutadans hi correspon una estructura empresarial ínfima, si no inexistent. Tot i això, el fet de partir d’una entitat ja establerta, l’associació de veïns, garanteix a priori un mínim de recursos econòmics a la premsa veïnal. En la de Girona es detecten quatre fonts de finançament: la publicitat, la venda, les aportacions de les associacions de veïns i les subvencions públiques. En general, cada revista ha recorregut a una o dues vies per obtenir els diners per poder-se imprimir, de manera que no han necessitat diversificar gaire els seus ingressos.

La fórmula més utilitzada és la publicitat, que en deu publicacions és la font d’ingressos única. Els anunciants són, generalment, comerços i empreses del barri, tot i que en alguna revista hi ha publicitat genèrica de caixes d’estalvis i de grans magatzems de la ciutat. Les tarifes són baixes, pensades per recuperar la inversió en la impressió dels periòdics. La venda ha estat un mecanisme de finançament molt poc emprat; només El Dimoni —–en la seva voluntat de presentar-se com una publicació homologable a la premsa generalista— i El Pont del Dimoni van mantenir, al llarg de la seva existència, un preu de venda. El Cul de la Lleona inicialment sortia amb preu de venda, però a partir del quart número va passar a ser gratuïta; per la seva banda, El Pou només va tenir preu al número inicial. Finalment, algunes associacions han decidit finançar les revistes amb fons propis de l’entitat i, per tant, no recórrer, o fer-ho en menor mesura, a la publicitat. La pionera Onyar i El Despertador de Sant Narcís no inclouen publicitat a les seves pàgines; en canvi, Les Fulles de la Devesa sí que n’hi té, però restringida a una pàgina. L’única publicació finançada completament a través d’una subvenció pública, concretament de l’Ajuntament de Girona, és La Revista de la Vall.

5. 4. 3. Impressió, tiratges i distribució

La gran majoria de revistes veïnals gironines ha optat per impremtes professionals. Les més sol·licitades són Pagès, d’Anglès, on s’han imprès sis revistes, i FIBE, de Santa Eugènia, on n’han estat quatre. Sant Narcís, Curbet i Juper, de Girona; Grafis/Sant, de Riudellots de la Selva; Montserrat, d’Amer, i Cantalozella, de Santa Coloma de Farners, han imprès cadascuna una publicació veïnal. En aquesta enumeració cal tenir en compte que alguna revista ha canviat d’impremta al llarg de la seva trajectòria. Onyar és l’única revista que clarament s’imprimia amb la tècnica del ciclostilat, molt emprada en les primeres revistes veïnals barcelonines i, en general, en la premsa clandestina del franquisme. Potser també ho van ser La Inquietud i el butlletí de l’Associació de Veïns de Can Gibert del Pla, a jutjar per la seva factura.

Les xifres del tiratge són molt dispars. Excepte Onyar, que tenia una distribució molt reduïda, la resta tiren un mínim de 200-300 exemplars, mentre que el màxim se situa en la franja dels 1.200-1.500. Una variable a tenir en compte és el nombre d’habitants del barri o sector a què es dirigeix cada revista. Als més poblats i densos, com Santa Eugènia de Ter, Sant Narcís, Montilivi i Germans Sàbat, les publicacions han rondat o sobrepassat habitualment els 1.000 exemplars per número; en canvi, als de poblament més dispers, com Campdorà o Montjuïc, el tiratge és inferior. Un altre factor que incideix en el tiratge és la periodicitat: per regla general, les publicacions anuals presenten xifres més altes. Finalment, el tiratge també es relaciona amb la difusió que l’associació vol que la revista tingui: en alguns casos, són publicacions pensades sobretot per als socis i per això tenen una circulació més reduïda; en canvi, altres aspiren a arribar, passant de mà en mà, a tot el barri.

La distribució es du a terme, en la majoria de casos, a través dels membres de les associacions de veïns, que les reparteixen a les bústies dels socis i també en deixen als establiments del barri perquè els clients n’agafin. En canvi, la Revista de Montjuïc —després dels primers números— i Les Fulles de la Devesa opten per enviar la revista per correu postal. El Dimoni i El Pont del Dimoni, que tenien preu de venda, es podien adquirir en llibreries i quioscos.

6. Conclusions

Aquest llibre és el primer acostament sistemàtic i aprofundit a la premsa veïnal de Girona. L’objectiu general és detectar, descriure i analitzar les característiques d’aquests periòdics al llarg de la seva història, des de les darreries dels anys setanta del segle XX fins a l’actualitat. En concret, ens hem ocupat de caracteritzar la premsa veïnal en matèria de continguts, organització i finançament; descriure les funcions socials que desenvolupa en el sistema comunicatiu gironí, i assenyalar el paper que ha tingut per al moviment veïnal de la ciutat.

Les revistes veïnals gironines veuen la llum ja en democràcia, a diferència de les barcelonines, que van tenir un paper notori des de finals del franquisme. Llavors, Girona patia encara les conseqüències de l’urbanisme de la dictadura, que havia deixat una ciutat crescuda ràpidament i sense planificació, amb múltiples mancances. Les associacions de veïns apareixen en l’efervescència política i social d’aleshores, quan era urgent actuar als barris per agençar-los i fer-los habitables. La premsa local tot just es normalitzava i començava a desenvolupar les funcions de vigilància independent del poder i de fòrum per a la pluralitat social. En aquest escenari, la premsa veïnal es crea com a eina al servei de la ciutadania. Arrela sobretot en antics municipis annexionats, que reivindiquen llur personalitat històrica, i en barris de nova construcció, originàriament mancats d’infraestructures i serveis bàsics.

La premsa veïnal gironina presenta dos eixos principals en la seva proposta de continguts: d’una banda, la informació local i, de l’altra, la divulgació. Informativament, la premsa dels barris s’ocupa de notícies a les quals la premsa diària difícilment pot arribar o pot oferir amb detall, atès que l’àmbit de cobertura tan reduït permet donar-hi un tractament molt més exhaustiu. Més enllà de l’actualitat, els periòdics veïnals s’encarreguen de difondre elements del patrimoni i del passat del seu entorn, de manera que ajuden a conservar i transmetre allò que singularitza cada barri. Pel que fa a qüestions organitzatives, sovint una persona o un equip reduït assumeix la coordinació dels continguts i les gestions per materialitzar la revista. Tothom hi participa de manera voluntària. En matèria de finançament, es fan servir quatre vies d’ingressos: la publicitat, els recursos propis de les associacions de veïns, la venda directa i les subvencions públiques.

A partir de l’anàlisi de les publicacions i de la confrontació dels resultats del treball de camp amb el marc teòric, es delimiten cinc funcions de la premsa veïnal gironina: informació, participació, identitat, reivindicació i retiment de comptes. Així, complementen els mitjans generalistes amb informació de proximitat; s’obren a la participació de la ciutadania, ja sigui d’individus o d’entitats i col·lectius; preserven i difonen la singularitat dels barris tot divulgant-ne la història; actuen de portaveu de les reivindicacions veïnals per tal d’aconseguir millores, especialment en urbanisme i equipaments públics, i són un mecanisme de transparència de les associacions que les impulsen.

Les publicacions estudiades en aquest treball han tingut un paper notable al si del moviment veïnal. En primer lloc, n’han estat i en són un important instrument de difusió, tant per donar-se a conèixer entre els veïns com per traslladar-los propostes o animar-los a implicar-se en l’associacionisme dels barris. A través dels editorials, les entitats veïnals es posicionen en nombrosos debats, tant locals com nacionals. També utilitzen les revistes per conèixer l’opinió dels veïns sobre assumptes d’actualitat local. Finalment, aquestes publicacions serveixen com a mecanisme de comunicació per a moltes entitats, que hi publiquen cròniques d’assemblees generals, balanços econòmics anuals i relacions d’altes i baixes de socis.

La premsa veïnal de Girona constitueix un model de premsa local popular, participativa, voluntarista i sense ànim de lucre. Contribueix a la construcció de l’esfera pública local amb informació detallada, sovint des d’una mirada crítica, del que passa als barris. Més enllà d’aquesta tasca, representa un element de cohesió, que relliga unes comunitats humanes al voltant d’un llegat històric i d’unes experiències i uns neguits comuns. No és només és una part significativa de la tradició periodística recent de Girona, sinó que es perfila com una font documental de primer ordre per entendre les transformacions urbanes, econòmiques i socials de la ciutat de les darreres dècades.

Referències

Alabart, A. «Polítiques urbanístiques i moviment associatiu veïnal», Barcelona Societat: revista d’informació i estudis socials, núm. 19, p. 87-97, 2010.

Andreu, M. «Barcelona, els moviments socials i la transició a la democràcia: hegemonia gramsciana, referent espanyol i ruptura catalana», Segle XX: Revista catalana d’història, núm. 8, p. 105-134, 2015.

Aragó, N.J. «La societat civil», a Costa, L. (dir.); Maroto, J. (coord.). Història de Girona, p. 627-631. CCG Edicions, 2006.

Aragó, N.J.; Guillamet, J.; Pujades, P. Girona grisa i negra, després de 27 anys: 1972-1999. Ajuntament de Girona, 1999.

Batallé, D. «Consideracions prèvies a l’organització territorial de la ciutat de Girona en districtes municipals», Documents d’anàlisi geogràfica, núm. 7, p. 3-36, 1985.

Bordetas, I. «“Las asociaciones de vecinos son la mejor escuela de formación de ciudadanos conscientes”. El moviment veïnal durant el tardofranquisme i la transició», Plecs d’història local, núm. 141, p. 5-7, 2011.

Casero, J. M.; Aragó, N.J.; Guillamet, J.; Pujades, P. Girona grisa i negra. Edicions 62, 1972.

Clara, J. Girona sota el franquisme: 1939-1976. Ajuntament de Girona, 1991.

Clara, J. «La nova Girona: fonament de la ciutat actual», a Costa, L. (dir.) i Maroto, J. (coord.). Història de Girona, p. 609 - 617. CCG Edicions, 2006.

Costa, L. Els mitjans de comunicació a Girona: 1787-2003. Ajuntament de Girona i Institut d’Estudis Gironins, 2003.

Costa, L. La comunicació local. UOC, 2009.

Fabre, J. Girona entre 4 rius. Ajuntament de Girona, 1986.

Guillamet, J. La nova premsa catalana. Edicions 62, 1975.

— La premsa a les comarques gironines. Selecta, 1977.

— La premsa comarcal: un model català de periodisme popular. Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, 1983.

Guillamet, J. «La premsa comarcal o la força de la proximitat», a Guillamet, J.; Yarza, E.; Manzano, C.; Corbella, J. M. Llibre Blanc de la Premsa Comarcal 2010, p. 14-22. Fundació Catalana de la Premsa Comarcal, 2010.

Huertas Claveria, J. M. i Vilaseró, M. La Premsa de barris a Barcelona (1939 – 1982). Servei de Premsa de la Diputació de Barcelona i Àrees de Cultura i Descentralització de l’Ajuntament de Barcelona, 1982.

López, M. Un periodisme alternatiu i autogestionari. La premsa de barris a Barcelona, 1968-1977. Col·legi de Periodistes de Catalunya i Diputació de Barcelona, 1994.

López-García, X.; Maciá-Mercadé, J. Periodismo de proximidad. Síntesis, 2007.

Maristany, G.; Musons, A. Del desencant a la contrainformació. La premsa de barris a Barcelona. 1976-2001. Col·legi de Periodistes de Catalunya i Diputació de Barcelona, 2002.

Masanés, C.; Oliver, C. Girona, trenta-dues veus que fan ciutat. Ajuntament de Girona i Diputació de Girona, 2011.

Nadal, J. Girona. Mirant el Present. Pensant el Futur. El Pont de Pedra, 1991.

Oliver, J. «De la “Gran Gerona” a l’àrea urbana de Girona: la llarga transició econòmica de la ciutat els darrers trenta anys», a Annals de l’Institut d’Estudis Gironins, núm. 42, p. 663-680, 2001.

Rodríguez, C. «De medios alternativos a medios ciudadanos: trayectoria teórica de un término», a Folios, revista de la Facultad de Comunicaciones, núm. 21, p. 13-25, 2010.

Selles, N. «Aspectes de la transició a Girona. Introducció», a El Punt, 1996.

Torrent, J. La premsa de Barcelona (1641 – 1967). Bruguera, 1969.

Vicente, J. «L’àrea urbana de Girona, entre l’evidència i la impotència», a Revista de Girona, núm. 194, p. 30-35, 1999.